![](https://lahiomutsi.fi/wp-content/uploads/2017/08/2c0b5-c2a9lacc88hiocc88mutsi_raskausviikko9-345x230.png)
Mä olen aika hyvä nieleskelemään oksennusta, mutta tällä viikolla en enää kykene. Ja kun laatan antaa kerran lentää, purjoamiselle ei meinaa tulla loppua. Oksennan kylvettäessäni lasta. Oksennan kirjoittaessani blogia. Työtapaamisen aikana joudun poistumaan vessaan kaksi kertaa. Ihmiset kiskovat innoissaan laskiaispullia minne tahansa menenkin. Itseäni pelkkä ajatus mantelimassan hajusta kuvottaa.
Tällä viikolla on ensimmäinen äitiysneuvola. Vaikka oloni on kuin rekan alle jääneellä haisunäädällä, neuvolan jälkeen on hyvä mieli. Tajuan yhä selkeämmin, miten suuri merkitys pään sisäisillä asioilla on raskauden kulkuun ja siitä nauttimiseen. Käymme neuvolassa läpi ihan niitä samoja asioita kuin silloin kolmisen vuotta sitten. Tuolilla terkkaria vastapäätä istuu kuitenkin nyt ihan erilainen nainen. Toisin kuin kolme vuotta sitten, tämä nykyinen nainen on tyynen rauhallinen ja onnellinen odottaja, jolle kuviot ovat selvät.
Selviän kuin selviänkin perjantaihin mennessä viikon kahdesta deadlinesta, vaikka jossain välissä viikkoa meinaan jo alistua pyytämään lisäaikaa. Kun kömmin iltapäivällä tehopäikkäreille ennen lapsen päiväkodista hakemista, olen hemmetin ylpeä itsestäni. Kykenen ihan mihin vain, oli olo mikä tahansa! Jossain järjettömyyspuuskassa saan päähäni jopa lähteä vielä samana iltana ennen saunaa bodypumppiin. Virhe. Jättimäinen virhe. Kostoksi saan iltasella niin huonon olon, että tajunta alkaa jo suhista ja katkeilla. Onneksi miehellä on vapaailta ja voin kömpiä peittojen alle.
Viikonloppuna käymme perheen kanssa Go Expo -messuilla. Pysähdymme katsomaan lasten ja hevosten esityksiä. Yritän ajatella ihan muita asioita, mutta ei auta. Alan parkua esitysten kauneutta ja sitä, miten paljon lapset ovat harjoitelleet. Voi raskaus sentään.
Kaikki raskausviikko-postaukset täällä. Kuva satunnainen Instagram-otos tuolta viikolta.
Näitä tekstejä lukiessa voi ihan tuntea sen kuvottavan olon. Samat fiilikset on itselläkin tuoreessa mielessä, mutta onneksi tarpeeksi kaukana. Itse onneksi vältyin laattaamiselta, se on kyllä varmasti vihonviimeistä touhua… Piti kuitenkin miettiä mitä syö ja mitä olisi kiva oksentaa, koska huono olo oli kurkussa jatkuvasti…! Puolitoistavuotiaan esikoisen nostelu ja hänen luokseen kurottelu piti melkein tehdä leuka pystyssä, ettei tule yli äyräiden. Nyt ollaan onneksi autuaassa puolessa välissä ja voin nauttia pikkukaverin mojautteluista ja räpiköinneistä 🙂
Näitä (kuten blogiasi myös muutenkin) on niin ihana lukea. Tulee mieleen omat pohdinnat tämän ekan kohdalla ja sen sekavuuden neuvolassa (ja muutenkin). Olin jo 14 viikolla menossa, kun raskauspommi putosi meidän elämään. Pommi nimenomaan ihmisille, jotka eivät olleet ikinä ajatelleen suvunjatkamista, vaikka keskenään halusivatkin viettää loppuelämän. Kyllä mä koin, että tarvitsin sen lopun 6kk aikaa, että sain pääni edes jonkinmoiseen järjestykseen. On kyllä mielenkiintoista, jos jossain vaiheessa tulisin uudelleen raskaaksi, että osaisiko sen ottaa erilailla. Mutta kaiken kaaoksen ja myllerryksen jälkeen on ihana sanoa, täydestä sydämmestä, että en edelleenkään päivääkään vaihtaisi pois. Mutsius on. <3
Ja hyvää äitienpäivää. 🙂
Aijjoo, lasta piti tosiaan aina nostaa leuka pystyssä tai ainakin välttää äkkinäisiä kumarruksia, muuten olisi hieno kaari purkautunut ilmoille samointein 😀 Huuuuh, onneksi myös nykyään mennään jo lähellä raskauden puoliväliä, ja olo on mitä mainion.
Mäkin ehdin ensimmäisen kohdalla sisäistää asiaa kuusi kuukautta ja kaksi päivää ennen lapsen syntymää. Ja sen kaiken ajan tosiaankin tarvitsi. Nyt on helpottavaa ja ihanaa, kun on voinut nauttia raskaudesta – mitä nyt purjoamiselta on kyennyt – ilman päänsisäisiä pahoinvointeja. Pian noita upeita ihmislapsia on kaksi, mikä mieletön onni!